Хто він, справжній вчитель?
Як би голосно це не
прозвучало, але професія вчителя – найвідповідальніша.
Кожна людина, яка
займається улюбленою справою, вважає свою роботу найцікавішою, найважливішою,
одним словом, найкращою. І я не виключення.
Завдяки цій професії я
постійно розвиваюсь, вбираю в себе все нове і цікаве. При цьому я , викладач фізичного виховання,
маю розвиватися в усіх галузях, знати і анатомію, і фізіологію
людини.
Ця професія також дає змогу бути постійно молодим, спілкуючись з дітьми.
Оскільки фізичне здоров’я є фундаментом здорової особистості, тому
необхідно забезпечувати належний фізичний розвиток і вправність учнів,
викликати м’язову радість, здоровий спосіб життя, витривалість. Усі мої методи
роботи з учнями спрямовані на оволодіння ними ходьбою, бігом, стрибками,
киданням м’яча у ціль тощо. При цьому звертається увага не на кількісні
показники, а на особисту зацікавленість учнів, на відповідність фізичних вправ
природним можливостям учнів, на їхню спроможність виконати те, чи інше
завдання.
Є такий афоризм: «Не
даруй людині картину - подаруй їй фарби і полотно. Не даруй людині книгу –
подаруй блокнот і ручку. Не даруй того, що ти вважаєш щастям – подаруй їй
свободу вибирати своє щастя.»
Це і є сенс моєї роботи.
Не обрати за своїх учнів їх майбутню долю, а допомогти їм підвищити інтерес до фізичної культури, стимулювати
різноманітну рухову активність, використовуючи при цьому нестандартне
обладнання, застосовувати інноваційно-педагогічну технологію, поєднуючи її з
ігровими вправами. Не втручатися постійно в процес їх
самопізнання, а чекати, коли учень звернеться з питанням, за порадою або з
цікавою пропозицією. Це схоже на те, як вирощують квітку. Тільки в цьому
випадку ти (викладач)
– і садівник, і сонячне тепло, і живлюща волога. Ти підживлюєш, зігріваєш цей
несміливий поки, маленький росточок, але пробиватись крізь землю, рости,
вбирати те, що дає оточуючий світ, він має самостійно. Якщо я зможу іх
розворушити, примусити думати, мріяти, шукати, діяти, я буду знати, що я на
своєму місці.
Кажуть, що викладача впізнаєш одразу. Я в цьому переконався неодноразово, коли незнайомі люди
визначали мою професію. Безумовно, щось є в поставі, рухах, голосі. Але це не
все.
Справжнього викладача завжди можна пізнати не тільки за
манерами, поведінкою, жагою до навчання. А й за радістю від постійного
саморозвитку, самовдосконалення.
І
завдання справжнього викладача,
на мою думку, полягає
в тому, щоб передати це бажання і радість учням, запалити в них іскру.
Якщо
викладач
не має цього на меті, то жодні новітні методи та технології не допоможуть.
Тільки знаходячись на одному енергетичному, духовному рівні з дітьми, можна
досягнути успіху в цій роботі.
Немає коментарів:
Дописати коментар